- De vita, tack. - 20 pfennig.
Tack.
Vilken sötnos.
Ursäkta mig? Vet ni vem som har lagt blommor på graven?
- Vilken? - Frantz Hoffmeisters grav.
Just det.
- Det måste vara utlänningen. - Var kommer han ifrån?
Ett franskt mynt...
- Har han lämnat blommor på graven? - Ja. Rosor.
- Vet ni vem han kan vara? - Nej.
Kanske en fransk vän från före kriget.
Säg inget till Hans.
Hur är det med honom?
Han har inte lämnat arbetsrummet.
Det är svårt för honom.
För oss alla.
- Gör det fortfarande ont? - På kvällarna när jag har gått mycket.
Ni kan snart dansa igen. Fransmännen fick inte ert ben.
Tack, doktorn.
Ni har inte kommit till våra små möten på flera månader.
Jag älskar Tyskland. Men jag älskar min son mer.
Jag förstår.
Men måste vi godta nederlag?
Och förödmjukelsen? Ni delar ju vår längtan efter en stark, mäktig nation.
Ni är här för ert ben, herr Kreutz.
Fortsätt med behandlingen i en vecka. Det borde ordna saken.
Det var något annat jag glömde tala med er om.
- Det handlar om Anna. - Anna?
Hon har ingen familj, och hon älskar er som en far.
Jag vet att hon var förlovad med er son-
-men jag vill be er om hennes hand.
- Älskar hon er? - Det kommer hon att göra.
Anna? Herr Kreutz vill prata med dig.
Med mig?
Kom in.
- God dag. - God dag, Anna. Slå er ner.
Hur går det med era studier?
- Jag avbröt dem. - Det var synd.
Jag tappade lusten.
Vi har alla förlorat människor som stod oss nära.
Men vi måste leva vidare. Vi måste bygga något nytt.
Ja. Det var det Frantz skrev i sitt sista brev.
Jag vet hur ni känner.
I så fall skulle ni inte vara här.
Med mig kan ni glömma Frantz.
Jag vill inte glömma honom.
Hur är det med dina patienter?
De vanliga förkylningarna.
Det är vår.
- Går du på balen på lördag? - Nej.
- Det finns nog äntligen nya kläder i stan. - Vem skulle jag gå med?
Med herr Kreutz.
Han vill bara ditt bästa. Vem kan det vara?
En patient, så här dags?
Stig på.
Hur var namnet?
Rivoire. Adrien Rivoire.
- Ni kommer inte härifrån? - Nej.
- Var kommer ni ifrån? - Paris.
- Fransman? - Ja.
Tyvärr, jag kan inte behandla er.
- Jag måste prata med er. - Nej. Gå, är ni snäll.
- Jag är inte sjuk. Jag vill bara... - Tyst!
Varenda fransman är min sons mördare.
Försvinn härifrån.
Ni har rätt, doktorn.
Jag var också soldat, och jag är också en mördare.
Hans?
Kanske i Frantz rum?
Hans?
Vad sa fransmannen?
- Känner du honom? - Nej. Jag såg honom på kyrkogården.
- Kyrkogården? - Han har besökt Frantz grav två gånger.
- I morse grät han. - Vad har han berättat för dig?
Ingenting.
Jag vägrade att behandla honom.
Men Hans... Han är säkert en vän-
-som Frantz lärde känna i Paris.
Kan ni säga mig om den här mannen bor här?
Ja, men han är tyvärr inte inne.
- Letar ni efter någon? Säkert mig. - Nej.
- Ser ni till att han får det här? - Överlåt det till mig.
Jag vet att jag retade upp er i går, men vill ni gå på balen med mig på lördag?
Dr Hoffmeister har inget emot det.
Jag är inte på danshumör. Adjö, herr Kreutz.
- Vem är brevet till? - Fransmannen.
- Är du säker på att han kommer? - Jag hoppas det.
Om bara inte Hans hade skickat iväg honom.
- Menar ni att Hans kommer ner? - Jag hoppas det.
Herregud, nu kommer han.
Välkommen.
- Jag är Frantz mor. - God afton.
Anna-hon är som en dotter för oss. Frantz fästmö.
- God afton. - God afton.
Jag såg er på kyrkogården. Jag lämnade brevet på värdshuset.
Får jag? Er rock...
Det här är min man. Honom har ni redan stiftat bekantskap med.
God afton.
Stig på.
Slå er ner. Ni har säkert mycket att berätta.
Hur gammal är ni?
24.
Frantz skulle ha fyllt 24 i februari.
- Ni talar bra tyska. - Jag klarar mig.
Och ni kände Frantz?
Ja.
Från Frankrike?
Ja.
Från hans sista resa dit?
Förlåt.
Vi tackar er för era tårar och för blommorna på hans grav.
Det är rörande för oss att få prata med en vän-
- som kände honom väl och som kommer ihåg honom.
Jag säger inte det för att jag är hans mor.
Anna också.
- Vi skulle ha gift oss till hösten. - Hans favoritårstid.
Verlaine skrev en dikt om hösten Frantz lärde mig den.
På franska.
Vi förstår hur svårt det måste vara att prata om honom.
Det måste vara svårt för er att träffa hans familj.
Tänker ni alltid på honom?
Ja.
- Och ni glömmer honom aldrig? - Hur skulle jag kunna det?
Ursäkta min man. Han älskade Frantz så mycket.
Han var vår ende son. Han önskar att han själv kunde ha dött i stället.
Jag med.
- Kan ni berätta hur ni två träffades? - Ja!
- Första gången. - Och sista gången.
Hur var han sista gången då ni såg honom?
Den sista gången?
Den sista gången som jag såg honom...
- Var han lycklig? - Lycklig?
Glad.
Var det i Paris? Före kriget?
Ja.
Det var i Paris.
Jag hämtade honom på hans hotell-
-och vi gick till Louvren.
Som vänner.
Det var en härlig dag.
Han var glad över att se tavlorna.
Det var jag också.
Vi stod länge och tittade på Manets tavlor.
Jag kommer ihåg...
Jag kommer ihåg att han tyckte om en specifik tavla.
En tavla som föreställde en blek ung man...
...med huvudet lutat bakåt.
I kväll kändes det som om Frantz var hemma igen.
- Gud välsigne er. - Tack.
Tack för i kväll.
Du gav dem lite tröst.
- Inte herr Hoffmeister. - Jo.
Det var bra att ni kom.
Jag vet inte det.
- God kväll. - God kväll, Adrien.
HÄR VILAR FRANTZ HOFFMEISTER 12. infanteriregementet
Det finns ingenting under blommorna.
Ingenting?
De begravde honom i Frankrike. Anonymt, med andra soldater.
Vi känner bara till hans dödsdag.
Ibland tror jag att Frantz inte är död och att han ska komma tillbaka.
Jag är säker på att han hör oss.
Klagande lång Violernas sång
Av höst som klagar, sårar mitt bröst Med sin ensliga röst
Blek som på bår Då timmen slår
Minnes jag åter Det som en gång var
Och jag gråter
Bort jag går I blåst som slår
Och bärs än hit, än dit, Som ett dött, förvissnat blad.
Ni har en fin accent.
Vi pratade ofta på franska. Vårt hemliga språk.
Frantz älskade Frankrike.
Men han berättade aldrig om er.
Vad var det mellan er två?
En kvinna?
Nej.
Vad var det då?
Bara vänskap.
Jag hade glömt bort det här.
Ljudet av bladen i vinden.
Det är det jag älskar med våren.
Den här vägen.
- Kom ni två ofta hit? - Ja.
Det var här Frantz friade till mig.
Innan han åkte till kriget.
Hur träffades ni?
- Sa han inte det till er? - Nej.
I en bokaffär när vi var studenter.
Han letade efter fransk poesi... och jag efter tysk poesi.
Han frågade vem min favoritpoet var.
Rilke, svarade jag.
Och han sa Verlaine. Han kunde ha berättat för er om mig.
Jag var avundsjuk på hans studier i Frankrike. Jag kunde ha följt med-
- men han föredrog nog att vara ensam. Borta från sitt land och sin familj...
Han lovade att vi skulle åka dit på vår smekmånad.
Han skulle visa mig Paris.
Eiffeltornet, Louvren, de stora boulevarderna...
Jag är varm. Vill ni ta en simtur?
- Vi har inga badkläder. - Vad gör det? Kom.
Det känns skönt.
Ni borde ha hoppat i.
- Jag kan faktiskt inte simma. - Inte?
Jag kunde ha lärt er.
Är det där skador från kriget?
Ja.
Ni måste ha lidit mycket.
Mitt enda sår är Frantz.
Han är lik honom, eller hur?
Inte utseendemässigt, men till sättet. Blyg och svårmodig...
Jag är glad att han är här.
- Har ni några syskon? - Nej.
Jag ville alltid ha en bror.
Och era föräldrar?
Min far dog när jag var liten.
Mamma tag över godset...
...men det är svårt med kriget.
Vad sysslade er far med?
Affärer. Men han var framför allt musiker.
Jag har ärvt hans passion. Jag gick på konservatoriet-
- och blev violinist på Orchestre de Paris.
Men efter kriget klarar jag inte av det längre.
Vill ni inte alls spela mer?
Jag hör inga toner längre.
På kvällarna spelade Frantz ofta fiol för oss.
Han var ingen stor musiker, men han spelade av hela sitt hjärta.
Hans rum.
Det är precis som han lämnade det.
Hans böcker. Hans kläder ligger hopvikta i skåpet.
- Frantz måste ha varit lycklig här. - Ja.
Men jag förstörde allt.
Jag pressade honom att ta värvning.
Jag skickade ut honom i krig.
Det var hans plikt... att tjäna fäderneslandet.
Det sa man till mig också.
Den är som min sons hjärta.
Ta med er den till Frankrike.
Nej.
Säg till dem att en gammal tysk gav den till er.
Nej, det kan jag inte.
- Det här är vårt sista foto på Frantz. - Nästa dag reste han till fronten.
Frantz avskydde kriget. Han sa alltid att fransmännen var hans bröder.
Magda, sluta...
Läs upp det högt.
"Kära föräldrar"-
- "jag skulle så gärna fly, till er, bort från det här kaoset."
"I morse stod vi framför en död soldat. Som om han hade öppnat våra ögon"-
- "fann vi oss i ett hav av lik."
"Fransmän? Tyskar? Hur skulle vi kunna veta det?"
"Franska skolbarn får lära sig tyska, och tyska barn lär sig franska."
"Och när vi är stora måste vi döda varandra."
- Jag måste gå. Tack för allt. - Innan ni går...
Skulle ni kunna göra oss en tjänst? - Anna?
Spela för oss.
Var inte rädd för att göra oss lyckliga.
Adrien?
Hämta vatten, Magda.
- Kommer ni att klara er? - Ja.
Ni kanske förkylde er vid sjön.
Frantz var pacifist!
Visste ni inte det?
- Jag är ledsen att det gör er upprörd. - Det gör det inte. Jag var av samma åsikt.
Känns det bättre? Kommer vi att se er i morgon?
- Det här är inte normalt. - Det gör dem gott.
Mig också.
- Då så, har ni lust att gå på balen? - Balen?
Ja, jag såg en affisch för vårbalen.
- Jag tänkte att... - Kör till.
Vad vacker du är, Anna. Du klär perfekt i den.
- Tycker ni det? - Ja. Frantz skulle ha tyckt om den.
Ni ser verkligen strålande ut i den. Säg det inte till någon-
- men det är en fransk modell, direkt från Paris.
Tack.
Fransmannen... Vad gör han här?
- Det har var kanske inte en bra idé. - Oroa er inte.
Jag är här.
- Kom. - Nej, jag kan inte.
- Kan ni inte dansa vals? - Nej. Eller jo, men nej.
- Kom nu! - Nej, Anna...
Hur går det?
Tack.
Vill ni dansa med oss?
Öh... ja, visst.
Jag trodde att ni inte var på danshumör?
Någon har övertalat er.
- Han är Frantz vän. - Just det. En fransos.
- Ja? - En fransos på en tysk fest...
Läser ni inte tidningarna? Kriget är över.
Ni borde skämmas!
Jag tänkte be om en dans, men jag inser att det inte är någon idé.
- Här, ta min jacka. - Tack.
- Jag har aldrig druckit så mycket. - Jag har aldrig dansat så mycket.
Frantz älskade att dansa. Men han var inte lika populär som ni.
Om han kom hem skulle han ha varit det.
Nej.
- Varför säger ni så? - Jag skulle hålla ett öga på honom.
Jag förstår varför ni var vänner.
- Er jacka. - Just det.
Tack.
Tack själv.
- God natt. - God natt.
- Skit också. - Går det bra?
Är allt som det ska?
Rör mig inte! Du äcklar mig!
Kära Anna...
Jag måste skriva det här brevet till er...
...för att berätta...
God dag, mina vänner.
- Intresserar våra möten er nu? - Mer än någonsin.
Men... för att gottgöra min frånvaro bjuder jag på en omgång.
- Hovmästaren? Åtta öl, tack. - Inget för mig.
- Sju, då. - Sex.
- Fem. - Fyra.
Javisst.-En öl till mig, tack.
- Vi pratade precis om er. - Då var det kanske bra att jag kom.
- Ni borde ha tagit med er nye vän. - Det stämmer.
Det är en bra idé.
Mina herrar...
Den unge mannen kom hit från Frankrike-
-för att lägga blommor på min sons grav.
Visa honom respekt.
Vi kanske ska sjunga Marseljäsen?
- Jag sjunger inte sedan min son dog. - Och vem dödade er son?
- Och min son? - Och mina två söner?
Vem skickade min son, er son, era söner...
...och dina två söner till fronten?
Vem försåg dem med ammunition och bajonetter?
Det gjorde vi.
Deras fäder.
På vår sida och på den andra sidan.
Vi bär ansvaret.
När vi dödade deras söner i tusental, firade vi segern genom att dricka öl.
Och när de dödade våra söner i tusental-
-firade de segern med vin.
Vi är fäder som dricker till våra söners död.
God dag.
God dag, Adrien. Hur mår ni i dag?
- Mycket bättre. - Vad bra.
- Kommer ni på middag i kväll? - Ja.
Magda ska laga en specialitet. Ni kommer att gilla det.
- Tack så mycket. - Vi ses i kväll.
Fädernesland, trofast som sten
Stå kvar med vakande blick
Vakande blick ut över Rhen
Min nyckel, tack.
- Får jag presentera mig? Kreutz. - Adrien Rivoire.
- Var ni vän till Frantz Hoffmeister? - Ja.
Och nu är ni i Tyskland för att dansa med hans fästmö.
- Jag vet inte vad ni pratar om. - Våra flickor är söta. Och dansar bra!
Sluta!
Dåre.
- God afton. Är herr Rivoire inne? - Nej, fröken.
- Har han rest? - Nej, hans tåg går i morgon.
- Och var är han i kväll? - Han gick ut utan att säga något.
Adrien?
- Jag väntade på er. - Hur visste ni att jag skulle komma?
Jag hoppades det.
Varför kom ni inte på middag? Eller meddelade oss?
- Ni sårade deras känslor. - Det här måste sluta!
- Frantz! Mig! Den här charaden... - Vilken charad?
Vår fransk-tyska vänskap.
Jag måste bekänna alltihop.
Bekänna vad?
"Oljudet är fruktansvärt. Du kan inte föreställa dig."
"Striden blir fasansfull, men alla kommer inte att dö. Med lite tur överlever jag."
"Intill mitt hjärta förvarar jag rosen du skickade..."
Hur känner ni till det brevet?
Det var 15 september.
15 september, 1918.
Mitt regemente låg nära Dormans i Marne.
Det var som vilken dag som helst.
Vi traskade över fälten och spanade. Tysta.
Plötsligt slog fienden till.
Några av oss träffades direkt.
Jag sprang.
Jag tog skydd i skyttegraven.
Jag hamnade öga mot öga med en man.
Han, en tysk soldat. Jag, en fransk soldat.
Hans stora ögon var fulla av förtvivlan. Var det sorg över att behöva dö-
- eller medömkan mot mig som måste döda honom?
Jag avfyrade geväret.
Jag sköt först och han föll.
- Det var jag som dödade Frantz. - Nej. Nej, inte ni...
Om han bara hade skjutit mig, sårat mig... Men nej.
Hans gevär var inte ens laddat.
Han försvarade sig inte.
En granat slog ner i närheten och jag slungades ovanpå honom.
Våra två kroppar låg tillsammans.
Han var död, och jag levde.
Det låg ett brev i hans jacka. Jag läste det.
Jag har burit det med mig sen dess. Det har etsat sig fast i mig.
Brevet var till er.
Varför kom ni hit?
För att be er om förlåtelse.
För att lätta på min börda. För att få veta mer om den jag dödade.
Jag ville berätta direkt, men ni såg mig här. Ni trodde på vår vänskap.
Tack vare min lögn har jag lärt känna Frantz.
Hans familj, hans hem... hans fästmö.
För varje dag som går älskar jag honom allt mer.
För varje dag som går blir min smärta större.
Så Louvren, Manet-tavlorna, violinlektionerna...
Ni ljög för oss!
Ja.
Jag är en ynkrygg.
Och det kanske gjorde att vi alla mådde lite bättre.
Vänta, Anna.
Mitt tåg går vid lunchtid i morgon.
Jag går och berättar allt för dem.
Vi ses i morgon.
- God morgon. - God morgon, herr Rivoire.
- Räkningen, tack. - På momangen.
- Jag skulle just till Hoffmeisters. - Behövs inte. Jag har berättat allt.
- Hur tog de det? - Som alla föräldrar skulle göra.
- De vill inte träffa mig igen? - Det stämmer.
Jag förstår.
Kom.
Vagn 6. Trevlig resa.
- Kan jag skriva till dem om ett tag? - Jag tror inte det.
Anna... Jag behöver skriva till dem.
Skriv då direkt till mig, så läser jag upp brevet för dem.
Ni har rätt.
Tack för allt.
Adjö.
Anna?
- Kysste du honom från oss? - Ja.
- Hoppas att hans mor inte är så sjuk. - Sa du att vi vill höra honom spela igen?
- Ja, det gjorde jag. - När kommer han tillbaka?
Det beror på hans mor och hans arbete. Men snart, tror jag. Två, tre månader.
Underbart. Då äter vi.
Han kunde ha kommit och tagit farväl.
Ja, han ber om ursäkt för det.
Ungdomarna glömmer ju allt...
Kära Anna, jag skriver brevet på franska-
- så att mina föräldrar inte ska kunna läsa det.
Det är kallt och lerigt här. Vi kan bli anfallna när som helst.
Oljudet är fruktansvärt. Du kan inte föreställa dig.
Striden blir fasansfull, men alla kommer inte att dö. Med lite tur överlever jag.
Intill mitt hjärta förvarar jag rosen du skickade.
Lova mig att om något händer mig-
- så fortsätter du att älska livet och vara lycklig.
Herregud!
Varför gjorde ni så?
Det räcker med all död i kriget.
Bor ni hos dr Hoffmeister?
Berätta ingenting för dem.
Fortfarande lite febrig. Du måste äta.
Den är varm och god.
- Jag är inte hungrig. - Du som brukade ha så god aptit.
Bokhandlaren fick in boken du beställde.
Tack, Magda.
Lite frisk luft.
Anna...
När vi förlorade Frantz tröstade du oss.
Du hjälpte oss att gå vidare i livet.
Och nu är det din tur.
Men du måste kliva upp. Du måste gå ut.
Du måste leva.
- Jag har något till dig. - Vad då?
Jag kommer strax tillbaka. Ursäkta.
- Vad var det? - Ett brev från Paris.
Äntligen!
Kära Anna. Som lovat väntade jag flera veckor innan jag skrev.
Det var svårt att komma hem, men jag försöker överleva.
Jag bifogar brevet till Frantz föräldrar. Det gottgör inte mitt brott-
- men jag hoppas att det förklarar varför jag kom till er.
Jag vet att det är omöjligt att förlåta, men snälla, skriv tillbaka till mig.
"Sen jag kom tillbaka har jag tagit hand om min mor. Hon mår mycket bättre."
"Jag berättade för henne om min underbara tid hos er, Frantz älskade familj."
"I Paris går livet vidare."
"Alla försöker glömma krigets smärta."
"Jag är glad att kunna spela med Orchestre de Paris igen."
"Musiken stärker mig..."
Musiken stärker mig, gör mig gott och skänker mig glädje.
Vi ska turnera i flera månader, men så fort jag får tid kommer jag till er.
Jag lovar att jag ska spela på Frantz fiol igen.
Jag hoppas att allt är bra med er.
"Jag hoppas att allt är bra. Jag saknar er och den rena luften i Quedlinburg."
"Vi ses snart. Er Adrien."
- Läste du allt? - Ja...
Vi fick ert brev...
...och...
Nu känner ni till min lögn och hur den plågar mig, Fader.
Gud har i all sin barmhärtighet hört er, mitt barn.
Han fördömer lögner-
- men bakom er tystnad om er fästmans död döljer sig en god avsikt-
-och ni är därför förlåten.
Ska jag inte berätta för dem?
Vad skulle sanningen ge?
Bara mer smärta.
Bara fler tårar.
Vad känner ni för den unga fransmannen?
Jag vet inte längre.
Han dödade mannen jag älskade.
Den här franska soldaten kom till Tyskland-
-för att be om förlåtelse.
Förlåt honom.
Liksom Jesus förlät dem som korsfäste honom.
Jag avlöser er från era synder, mitt barn.
In nomine Patris, et Filii, et Spiritus Sancti. Amen.
Amen.
- God dag, Anna. - God dag, herr Kreutz.
- Hur står det till? - Bra, tack.
- Jag hörde att ni var sjuk. - Det har gått över.
Det gläder mig.
Jag har betett mig illa.
Många tyskar dog i Frankrike. Det är lätt att bli arg på varje fransman.
- Jag vet. - Jag delar inte dr Hoffmeisters åsikter...
...men det var modigt av honom att öppna sitt hem för en fransman-
-som kunde ha dödat hans son.
Jag är ledsen att jag pratar om det igen.
Jag vet hur mycket ni älskade Frantz.
- Jag träffade herr Kreutz i eftermiddags. - Ja?
Han bad om min hand igen.
Han ger aldrig upp.
Och om jag säger ja?
- Vill du gifta dig med honom? - Ni ville ju det.
Innan vi kände Adrien.
Käre Adrien, förlåt mig att jag inte har skrivit tidigare.
Vår smärta är fortfarande stor, men vi vet att ni, liksom Frantz-
-är ett offer för kriget.
Ni tvingades döda en fiende i krigstid. Det var er plikt som fransk soldat.
Jag har börjat förstå och acceptera er lögn.
Frankrike, tack.
Hösten ser ut att bli vacker i år. Vi är redo att träffa er igen.
Skriv gärna till mig. Jag lovar att svara snabbt.
Er Anna.
"Åter till avsändaren." Han bor inte längre på adressen.
Har du ingen annan?
Nej.
- Du måste hitta Adrien. Han hittade oss. - Det är omöjligt, Magda.
Du känner till hans namn och hans förra adress. Du hittar honom.
- Tänk om det har hänt honom något? - Då är det bättre att veta det.
Man kan inte leva med ovissheten.
Du är ung och vacker. Du har hela livet framför dig.
Gå inte miste om chansen. Åk till Frankrike och hämta honom till oss.
Trevlig resa, Anna.
Sköt om dig.
Hälsa Adrien från oss. Säg att vi väntar på honom.
Allt kommer att gå bra.
- Bon voyage! - Vi ses snart!
Hej då!
- God dag. Vagn 2. - Tack.
Era pass, tack.
- Tyska? - Ja.
- Vad gör ni i Frankrike? - Besöker en vän.
- En fånge? - Nej, en fransman.
- God afton. Vart ska ni? - Hôtel des Camélia, Passage des Arcanes.
Visst. Kliv på.
- Är det första gången ni är på hotellet? - Ja.
Min fästman bodde där före kriget.
Jag förstår varför!
Han hade säkert kul!
Rum 3.
- Upp för trappan till vänster. - Tack.
I morgon? Efter det?
Ursäkta. Jag letar efter Adrien Rivoire. Han bodde väl här?
Han åkte för ett tag sedan. Några månader sedan.
- Vet ni var han bor nu? - Nej. Jag har post åt honom.
- Vet ni hur man kan hitta honom? - Inte alls. Adjö.
God dag. Jag söker violinisten Adrien Rivoire.
- Känner ni honom? - Jag vet inte vad musikerna heter.
- Han spelar med Orchestre de Paris. - Det finns biljetter till i kväll.
Kära Magda och Hans, jag hade en bra resa och kom fram välbehållen i Paris.
Det är inte som Frantz berättade. Men ser att kriget har förändrat mycket.
Jag bor på samma hotell som Frantz gjorde när han studerade.
I kväll går jag på opera i hopp om att hitta Adrien.
Först går jag till Louvren för att se tavlorna som betydde så mycket för Frantz.
För våra söner som gav sina liv för Frankrike!
Framåt ni fosterlandets barn
Nu nalkas ärans stora dag!
Mot oss av tyranniet
Är det blodiga standar höjt
Hör ni över fältens krater
Dessa grymma soldaters rop?
De tränga sig inpå vår hop
De mörda våra söner, och våra livskamrater!
Till vapen, medborgare!
Ställ upp på raka led!
Framåt, framåt!
Låt fiendens orena blod
Flyta på vår jord!
Jag letar efter en tavla av Manet med en ung man med bakåtlutat huvud.
Längst in till höger.
"SJÄLVMORDET"
Ursäkta mig, får jag...?
Han var här en vecka innan han blev flyttad.
- Var han svårt sjuk? - Vissa klarar sig, andra inte.
- Begick han självmord? - Det sa jag inte. Han var känslig.
En konstnär.
Gå till expeditionen och titta i patientregistret.
KYRKOGÅRDEN I PASSY
Är allt som det ska?
Ursäkta mig. Jag letar efter herr Rivoires grav. Han dog i augusti.
Ja, följ gången till höger.
MIN ÄLSKADE MAKE
- God dag. Bor fru Rivoire här? - Ja?
- Får jag besöka henne? - Stig på.
Min man blev dödligt sårad i Verdun. De amputerade båda hans ben.
Han förlorade livslusten efter det och tog saken i egna händer.
Men det är inte Anatole ni letar efter, utan Adrien.
Jag minns att jag såg honom på operan före kriget. En stilig ung man.
Hans mor och Anatole var ovänner över ett arv.
Vet ni var han kan finnas?
- Ni är från Tyskland, inte sant? - Ja.
Vad har ni för relation till Adrien?
Vi är vänner.
Ursäkta mig. Jag letar efter Rivoires hem.
Godset ligger i utkanten av stan.
- God dag. Så ni är lilla Anna? - Ja.
- God dag, madam. - Vilken överraskning.
Min son har berättat mycket om er. Han kommer att bli så glad.
Låt mig omfamna er.
Félice, ta hand om hennes saker.
Adrien kommer snart. Han är ute och rider.
Följ med mig.
Förstår ni mig? Talar ni franska flytande?
- Ja. - Underbart.
Det var svårt när han kom hem. Allt är bättre nu.
Han lämnade Paris och orkestern och kom för att bo här. Med mig.
Han hjälper mig att sköta om godset. Här kommer han!
Adrien, titta vem som är här!
Herregud, Anna...
Ni, här... i Frankrike.
- Hur hittade ni oss? - Jag åkte till Paris.
- Er faster gav mig adressen. - Vad glad jag blir.
Slå er ner.
- Vilket hotell bor ni på? - Jag vet inte än.
- Det finns ett fint i stan... - Vi har ju plats här!
Ja, självklart. Några vänner kommer över på middag och en liten konsert.
- Ni får gärna vara med. - Tack.
Berätta, Anna... Hur är det med dem?
- Vilka då? - Familjen Hoffmeister.
- Riktigt bra. - På riktigt?
Ja. Livet går vidare.
Varför svarade ni inte på mina brev? Jag väntade desperat.
Jag vet. Jag borde ha skrivit tidigare.
Men det var inte lätt.
På grund av paret Hoffmeister?
Nej. De har förlåtit er.
Jag kom för att säga er det personligen.
Och ni?
Jag också.
Tack.
Det är de ljuvaste ord jag någonsin kommer att höra.
Men jag kommer aldrig att förlåta mig själv.
Tiden, Adrien. Med tiden kommer ni att glömma.
Vill ni simma igen?
- Gör ni mig sällskap den här gången? - Ja.
- Har ni lärt er att simma? - Nej. Jag väntade på er.
Vet ni, Anna...
När jag kom tillbaka från Tyskland ville jag dö.
Jag också.
Verkligen?
Jag ville inte känna någonting längre. Ingen mer sorg.
Men...
...det var själviskt.
Ja.
Vi måste leva för andra också.
Anna, det här är Fanny.
God dag, Anna. Så trevligt att få träffa er.
- Adrien har sagt underbara saker om er. - Ni får höra henne i kväll.
Fanny sjunger vackert. - Det är sant. Din röst är gudomlig.
- Eller hur, Adrien? - Ja, verkligen.
Jag tror att ert rum är färdigt. Félice följer med er.
Det är på övervåningen.
- Det här är ert rum, fröken. - Tack.
Kom in.
- Ursäkta, stör jag? - Nej, jag bara packar upp.
Behöver ni en klänning till i kväll? Ni hade väl inte planerat det.
Vi har nog samma storlek.
Den är perfekt. Den klär er. Jag hjälper er med skärpet.
- Tack. - Tack själv, Anna.
För allt du har gjort för Adrien.
- Jag har inte gjort något. - Ni tog emot honom, lyssnade.
Ni kunde ha kört bort honom.
Adriens familj tyckte att han var galen.
Det var bara jag som uppmuntrade honom att åka till Tyskland.
Han ville bli förlåten. Ersätta mannen han hade dödat.
Men... det är ju omöjligt.
Man kan aldrig ersätta den man älskar, eller hur?
Jag vet inte.
- Hette er fästman Frantz? - Ja.
Min bror hette François.
Han var 20 år. Han dog också vid fronten.
Adrien säger att ni spelar piano.
- Ja, lite... - Då spelar ni med oss i kväll.
Vi fick ringa i klockorna hela dagen. Till och med döva kunde nog höra det!
Det var galet! Vi undrade hur vi skulle sova.
- Och vi sov inte! - Du borde ha stoppat bomull i öronen.
Adrien, var du i Paris på Vapenstilleståndsdagen?
Ja, på dårhuset.
Och ni, Anna? Hur var det i Tyskland?
- Hur kan du fråga nåt sånt? - Ursäkta. Jag har trampat i klaveret.
Men det vore intressant att få veta.
Vi ringde också i klockorna.
Vi kände oss lättade. Vissa dansade till och med.
Där ser du, Fanny. Det var inte bara fransmännen som dansade.
På de dödas lik.
- Vill någon ha ost? - Ja, gärna.
Armand, osten, tack.
Förlåt mig. Jag kan inte.
Ursäkta henne. Hon har rest långt.
Exakt varför kom hon till Frankrike?
För att stjäla vår Adrien, förmodar jag.
- Vad gör ni? - Jag borde inte ha kommit.
- Varför säger ni så? - Jag hör inte hemma här.
Jag kunde inte spela för Hoffmeisters heller, minns ni det?
Ni tänkte på Frantz. Eller hur?
Nej, jag tänkte inte på Frantz.
Jag tänkte på er, Adrien.
På mig?
Ni förstår inte.
Anna, vänta. Lugna ner er. Var tänkte ni sova i natt?
Stanna här. Åk tidigt på morgonen om ni vill. Ingen är arg på er.
Jag kan förklara för dem.
Jag är ledsen.
Ni har rätt. Gör som ni vill.
God natt.
- Ska du köra henne? - Ja.
Har Fanny inget emot det? Är hon inte avundsjuk?
- Hon har ingen anledning. - Varför bjöd du hit henne?
Hon kom själv.
Jag föddes inte i går, som du vet.
Hon kom... för att berätta att hon förlåter mig.
Du är så oskyldig, så naiv... Det är därför jag älskar dig!
- Rör mig inte! - Men Adrien...
Min älskling.
Anna... Ni är klar. Bra, jag hämtar bilen.
Ni ska veta att min son är väldigt känslig.
Plåga honom inte.
Det är inte jag som plågar er son. Det är Frantz.
- Hur länge har ni känt Fanny? - Sen barndomen.
Vi förlorade kontakten när jag åkte till Paris.
När jag kom tillbaka från fronten fann vi varandra igen.
Hon har hjälpt mig mycket.
- Hon har också förlorat folk. - Sin bror.
Ja. Jag tyckte mycket om honom.
Vet ni, Anna...
Min mamma vill ha det här bröllopet.
Det lugnar henne.
Och Fanny, hon är modig. Hon har alltid älskat mig.
Skulle ni gå med på att komma till vårt bröllop om en månad?
Fanny och jag skulle bli glada.
Jag tror inte det.
- Anna... - Det är för sent.
Var glad, Anna.
- Hans? - Ja?
- Ett brev från Anna. - Från Anna?
"Kära föräldrar, jag skriver till er från Paris"-
- "där jag äntligen har hittat Adrien."
"Han mår bra och hälsar er så hjärtligt."
"Han är nu förste violinist för Orchestre de Paris."
"Jag går på opera varje kväll för att höra honom spela."
"Vid privata konserter ber han ibland mig att ackompanjera honom."
"Vi har det underbart tillsammans."
"Han visar mig Paris och alla de platser"-
- "som Frantz har berättat om för oss."
"I går var vi på Louvren och såg Manets tavlor."
"Jag önskar så mycket att ni var här och delade glädjen med oss."
"Jag vet ännu inte när jag kommer tillbaka."
"Jag är lycklig i Paris, i staden som Frantz älskade så mycket."
"Ta väl hand om varandra..."
Ta väl hand om varandra. All min kärlek. Er Anna.
Tycker ni också om den här tavlan?
Ja.
Den får mig att vilja leva.
Översättning: John Ottosson